Navrh na posmrtnou vzpominkú (Nekrolog) na našeho nezapomitelného ,  "HALU"
 ( jeho vlastní výraz ).
	Zivotopis našeho mileho přítele horolezce Wenera Trostla, se nedál z mé strany uplně vyjasnit.  On se často už nemohl soustředit k thematu  podle pořadu.  Sice napsal ruzné   vzpominky ale nesouvisle se sledem životních dějin.
	On sám si vysvětil svou nespojitost  tím že se cítil  "Sangvinikem",  tím se přirovnál   neklidného myslitele s antíky,  podle Hippokratu.   Na tu vlastnost byl opravdu hrdý a nemohl pochopit že se strany součastníku nebyl vždycky porozuměn.
	Takže všechny moje snahy, o  jeho líčeni o svých mimořadných životných okolnostech sústali nedokonaly. 
	Narodil se v roce 1931 s rodném jmenem Wenzel, ale nejisto je, zda jeho ( česka) matka zemřela,  a jakymi okolnostmí byl adoptován do rodiny Trostl,  kteří provozovalí v Jablonci obchod s starím kovem.  
	Nasledkem  zánětu mozkových blan v jeho 6tem roku života, oboustraně ohluchl. 
Nasledujici léta žíl převažně v ustávech pro hluchoněmé,  občas v Litoměřicých a dokonce války v Draždanech, gde měl horolezce za  učitele . 
  Koncem války take končila jeho výuka přečasně. Navštěva další školy s dúvodu sve hluchosti a s nesnalosti českého jaziku mu nebyla možná,  a tak  začal v jabloneckém bytovém podnikú pracovat jako pomocník v údřžbě.  Postupně si sdokonoval své znalosty  jako  samouk.
	 Bes pochyby byl technický nadany,  a to ho svedlo občasně ke komplikovaným úvažovaní a k neobyčejním nápadum.   V případě uveřejnění nových vynálezú často se vyjadřoval  " to jsem úž dávno vynalesl".
	V roce 1951  začatkem  našeho lesení, jsme se sním setkali ve Skaláku.   Protože rozuměl odečíst slová od huby,   se stal naším prvním vúdcem k poznání skalniho města  a některych  výstupu.  
 Museli jsme mu přiznat že úž měl zkušenosti  a snalosti v terénú, a také těších výstupu, jako na Taktovku a podobně. Aš později jsme ze dozveděli že na taktovce padnul  jako sololezec a zachranil se  samojíštěním. 
 	Zřejmě z dúvodu  nedorozuměni -  že neslyšel -  těžko našel partnera,  některému bylo lezeni s ním příliš dobrodružné a nebezpečné.
	Jeden s prvních, ktereho přemluvil  na Ješkeho-cestu na Kapelníka byl Georg Fischer - novaček. 
 	Protože bez vzájemného  kontaktu viděním,  nebylo možne se s ním  dorozumět, a tak   došlo   k nebespečne situací.  Tenkrat Jsme měli jen třicetrimetrové, 30 mm silne  konopné lana,  užitečná  vzdálenost  dvaceti metru by normalně stačila mezi kruhama, ale bud to mily Trostlik neměl dostateční přehled,  nebo se přecenil.