Návrh na posmrtnou vzpomínku - nekrolog na našeho nezapomenutelného Halu.

Źivotopis našeho milého přítele horolezce Wernera Trostla nemohu zcela dostatečně z mého pohledu objasnit.
On sám si říkal sanguinik. Myslel tím neklidného myslitele- podle učeny Hippokratika-  a byl opravdu hrdý na to, že se s ním ostatní společníky někdy  nemohli vyrovnávat.
Takže všechny moje snahy o vylíčení jeho mimořádného životního příběhu mohou být pouze dílčí obrysi.
Narodil se r. 1931v rodině Wenzel, ale není jisté, zda jeho česká matka zemřela, či jak se dostal do rodiny Trostl, kteří ho adoptovali a kteří měli obchod se starožitnostmi v Jablonci.
V 6-ti letech ztratil následkem prodělaného zánětu mozkových blan( meningitis) oboustranně sluch.
Následující léta svého života až do konce války žil  v ústavu pro hluchoněmé v Litoměřicích a v Drážd'anech.   Jeden s jejich  učitelu byl Horolezec !  a zvlášt oblíbeni u  žáku. Od te dobí,  nebo od něho,  mněl  ten poměr k lezení a ke skalám ktere on svým žákum  ukazoval ve  sazkém švycarsku.
 V r. 1945 s koncem  války zanikla i německá škola a začal pracovat jako městský údržbář  v Jablonci.  Jako samouk zdokonaloval své znalosti v češtině, nebo't v poválečné době jako postižený, neměl možnost navštěvovat českou školu.
Byl bezpochyby velmi technicky nadaný, měl mnoho komplikovaných nápadů. U mnoha vynálezů často říkal "To už jsem dávno vynalezl".
Po roce 1951 jsem se s ním  my, jabonečtí horolezci,  blíže seznámili na Skaláku.
Dovedl odečítat ze rtů a tím se mu podařilo nás pro svůj způsob lezení nadchnout.
Již dříve lezl a my jsme poznali, že má skutečně zkušenosti v lezení po skalách. Také nás přesvědčil svými znalostmi v terénu.
Později jsme se také dozvěděli, že byl dokonce sám na Taktovce.
Kvůli velmi obtížnému dorozumívání ve skalách s ním pravděpodobně spolulezci nechtěli 
dále lézt.  Zdálo se to všem velmi rizikově, protože se z ním hlavně ve  stěně těžce dorozumněli. 
Například náš Georg Fischer se dostal s velikým štěstím  na Kapelníka přes Ježkovou cestu, přestože se tam musi kolem rohů, kde se neviděli. Tím nastávaly často nebezpečné situace. Měli jsme lana o síle 30 mm a 30 m délky, na kterých jsme byli přímo navázáni.
Běžně stačilo 20 m od kruhu ke kruhu. Bu'd neměl přehled nebo  neznal přesná zajiš'tovací místa , následkem toho se Georg musel odvázat u zajiš'tovacího kruhu a  dlouho čekat, až  mu  nejištěný Werner od vrcholu shodil lano k dokončení lezení.
Podobný zážitek jsem s ním měl i já, kdy jsme viseli oba bez jištění na traversu v údolní stěně.
Přesto jsme měli při všech výstupech s ním, přes mnohá nedorozumění, hlavně veliké štěstí. Také ve Vysokých Tatrách  i při pozdějím sestupu z Velké Vysoké už za tmy.
"Halů" jak jsme ho - podle svého vlastného zdravění - imenovalí, byl take vynalezcem. 
 Kolikrat poznamenal    gdyž jsme oběvilí nějakou novinku "To jsem  ja už dávno vynalezl".
Skutečně nastoupil k zájezdu do Tater s "krosnou na kolech" . Byl to asi předchudce dnešního  "Trolli" bez ktereho dnes už pomalů  nikdo cestuje.   
  Neplecha při tom bylá,  že měl neuvážněně skleněnou  lahev   s petrákem  sastrčenou v postraní tašce batochů, během  přestupu na  pražském nádraží  se po nárazú  rozlil petrák nejen do batožini,  ale přes  žiroké nastupiště.
Tento  nám tak mily  přítel a člověk  HALU,  neměl jednochý život.   Byl snámi skoro každy volní čas ve Skaláku nebo v Iserkách, zatím co doma  jeho hezká žena sním nebyli asi tak spokojení.   
  Což nás ale nemohlo zajimat.    Pro naše lezecké podnikání jsme si pomohli navzájem jak nejilepe šlo.  Od roků  1953-,  po konečném obdrženi  řidičáku,  byly  pak  motorky nejiduležitěším dopravním prostředkem, a tak jsme si navzájem pomahali  take při udržbě vozidel.
Později někteří s nás  již měli auta a tak jsme mohli v průběhu let prozkoumat skoro všechny  horolezecké oblasti v Ćechach  i v Saském   Śvýcarsko.   Werner přitom skoro nikdy nescházel.
Po vysídlení většiny našich HOS členů do  Německa, jsme na sebe na nějakou dobu ztratili kontakty. To se rázem změnilo, když přátele Fischer a Jung, našemu Werneroví-žijící stále v Jablonci, byl  dovezen faxpřistroj .
Od té doby jsme  mohli kdykoliv faxovat a předávat si myšlenky o potřebách a starostech.
Po převratu r.1991 se Werner mohl vlastním autem znovu účastnit  našich posledních slanění.
Občas jsme se také mohli sejít v naší horolezecké vlasti.
Když už byl delší dobu nemocný, fungovalo naše spojení pomocí faxu až do jeho posledních dnů. 
Jeho největším strachem byla možnost ztráty bydliště, garáže a hobbydílny v domě, patřícím původně jeho  adoptivním rodičům.  Jen  existence jeho invalidného průkazu ho chránila před stálou snahou domácího,  vyhostit ho s baraku.
Jeho vnučka Sonja  se mu starala sice téměř o všechny jeho úřední záležitosti a přítelkyně Ludmila o domácnost, přesto se poslední dobou cítil  opuštěný.

Toto je osud našeho horolezeckého přítele Halu, který nám tak  náhle odešel a jístě vstoupil do horolezeckého nebe.
Poslední zpráva jeho faxu přišla 21.2.2011 v 15.57 hod. Lída psala bez komentáře. "Dnes Werner zemřel".
Jestli na onom světě existuje nějaká odměna, tak by patřila jemu !!...... za  jeho kameradské přátelství a obětavost. 
      Přejeme mu na vždy  " AHOJ"