Važeni Příbuzný  Wernera! 
   Jedná se o našeho horolezeckého kameráda -  vašeho otce či dědečka, míleho přátele kteremů se snažím napsat posmrtnou vzpominkú do horolezeckých análú.
    Dlouha léta jsme spolu lezli na skalách i v horach.  Celou dobu nebylo časú ani zájem si vypravovat o púvodu a k dřivěším   životním  udalostem. 
   Teprve v posledních letech když jsme  si spolu aspon  dva krát tydně faxovaly, začal Werner vypravovat v  útržkách o své minulosti.  Ale nikdy to nebylo   souvislý,  vždy odbočíl od thematu na nějake jine vzpominky.
   Rozhodl jsem se už dávno  to dát dohromady a naznačit mu té mezery  aby se na to  mohl koncentrovat a doplnit  data.    Bohužel už ktomu nedošlo.
   V předminulým roce mě navedl náš  "Mlady Chroust"  Vladimír Procházka - jako chronista horolezcu - napsat zážitky a vzpominky našeho dlouholeteho a vžeobcně uznaného, milovaného  kamerada a spolulezce,  známí pod jmémem  " HALÚ",  jak nás vždy zdravíl a uvítal.
    Protože už začinal lézt dlouho před  námí,  tak tomu patří í popsat vzník jeho pudú k lezeni,  ktery ma púvod už v mládých letech - a proto ktomu patři í jeho životopis.
	
		Obratim se na Vás s prosbou ocenit či doplnit nebo opravit me poznámky.  Jístě o něm víte vice a lépe jak se to všecko odehralo.
Pošlú vám i púvodny německy návrh, ale pokusím se to co je duležity  do češtiny překládat,  ačkoliv to  vlastně  pořadně neovladám jak jste to jístě už poznaly. 
Ruda Krause

    Muj životopis.
Ja, Werner Trostl  nar....1931? v......    múj púvodní rodiny jmeno  byl  Wenzel,  že byla česke národností a jinak od my matky níc bližiho nevím.
Byl jsem adoptován od Fridericke a Josef Trostl v roce..... ?  a tak jsem vyrostl jako její vlastní dítě v domě Soubězná 22, ( dřive Adlergasse).  Blíši okolnosti k me adaptaci nesnám, pro mně byly Trostlové  vždy jako  moje pravé rodiče ale  i prarodiče mě milovalí jako vlastného syna. 
	V roce 1941  jsem nahle onemocněl zápalem mozkových blán (meningitis).  Po té   jsem oboustraně ohluchl pres to že jsem byl pul roku v ošetření na Karlovi Universitě v Praze.
	 Do konce války  1945 jsem byl na školách pro hluchoněmé v Draždanech a v Litoměřicích.
	 Jeden s naších  učitelu byl Horolezec a zvlášt oblíbeni u  žáku. Od te dobí,  nebo od něho,  mám zvláštní poměr k lesení a ke skalám ktere on nám ukazoval ve  sazkém švycarsku.
	 Ale na základě vlivů nacistickych zákonu o  "Euthanasie",  jsem vthedy  byl stále ve stavú ohrožených na životů.
 	Po konce válký opět doma,  jsem již nemohl dále navštivit školu a tak jsem neměl možnost se řádně vyučit v  českem jazykú.  Protože  jsem  byl  offizielně take vždy odkazán na tlumočníky.
Pracovní  poměry v Domovni Spravě po roce 1945, byly así illegalni,   protože dúchod mně byl až od mého 18tého roku úznán.  
	Matka Trostlová byla samostatná a vlastnice podníků  "Schrotthandel".  Tím mohla take zabránit otcúv zatažení na vojnú,  s důvodu duležiteho  zaměstnáni pro obranú.
	 Trostlove žíli s rozdělením majetkem .  Trostlová, také česke národností a samodědice celého podníku,    byla - podle mého názorú - nespravidlivě -  na základě Benešových dekrétu,  vyvlastněná.
	Přesto že rodiče take  pomohli v době války  různém - ohroženým   lidem tím,  že je zachranili před koncentrákem,  jako už zemřele paní Rosemarie Drbohlavoví a jednémů malému klukovi,  mně už neznámeho jmena.  Ale takové záchraní akce  jím po válce už nikdo nechtěl oficielně uznat.
 	 Mám jen jedno přáni,  to,  abych přes všecky obtíže ktere mně byly a  jsou v posledných letech naložení z rúzných stran hlavně v mým bydliští, mohl dožít v tom žívotném prostředí v kterm jsem ze cítil vždy doma.      Tak mně  to psal v jednom s  jeho posledních faxu.